- Zvali ste me, doktore? - Da li ste obišli gđu Vogler, sestro?
- Ne, još uvijek. - Onda ću vam pojasniti...
...i dati razloge zbog kojih trebate voditi računa o njoj.
Gospođa Vogler je, kao što znate, bila glumica i glumila je u "Elektri",
tokom predstave je samo zašutjela i pogledala oko sebe, kao u čudu.
Trenutak je tako stajala u tišini.
Poslije se ispričavala, govorivši da ju je obuzeo smijeh.
Sljedećeg dana, zvali su iz kazališta i pitali je da li je zaboravila na probu.
Kada je kućepaziteljica ušla, ona je još uvijek bila u krevetu.
Bila je budna, ali nije odgovarala na pitanja, niti se micala.
Ovakva je već tri mjeseca i dali smo joj svaki mogući test.
Rezultat je jasan. Savršeno je zdrava, mentalno i fizički.
Ne radi se čak ni o nekoj vrsti histerične reakcije.
Imate li pitanja, sestro Alma?
Ne? Onda možete ući kod gđe Vogler.
Dobar dan, gđo Vogler. Ja sam sestra Alma.
Zadužena sam da brinem o vama neko vrijeme.
Možda bih vam trebala ispričati nešto o sebi. Imam dvadeset i pet godina, zaručena sam...
Dobila sam potvrdu o stručnosti prije dvije godine.
Moji roditelji imaju farmu. Majka je također bila bolničarka, prije nego što se udala.
Donijet ću vam večeru.
Pečena jetrica i voćna salata. Izgleda zaista dobro.
Hoćete li podići glavu? Je li ovako u redu?
Sestro Alma. Kakav je vaš prvi dojam?
Ne znam što da kažem, doktore.
Isprva njeno lice izgleda niježno, gotovo djetinje. Onda joj vidite oči...
Ima tako strašan pogled, mislim.
- Ne znam, možda bih trebala... - O čemu ste razmišIjali?
- Mislila sam da trebam odbiti posao. - Da li vas je nešto uplašilo?
Ne, ali ona bi trebala imati bolničarku koja je starija i sa više iskustva.
- Životnog iskustva. Ja možda nisam dorasla. - Dorasla?
Psihički.
Ako je tišina i nepokretnost gđe Vogler rezultat odluke...
- ...ona mora biti prmoatrana kao zdrava. - Pa?
To je odluka koja ukazuje na veliku mentalnu snagu. Možda ja nisam spremna za to.
Možda biste željeli vidjeti sumrak, gđo Vogler. Mogu da ih navučem kasnije.
Da uključim radio? Mislim da ima neka predstava.
Oprostite mi, draga, o, morate mi oprostiti,
ništa ne želim toliko koliko vas oproštaj.
Čemu se smijete, gđo Vogler? Glumici, zar ne?
Što vi znate o suosjećanju? Što znate o tome?
Što znate o suosećanju?
Ja ne razumijem te stvari, gđo Vogler.
Zanimaju me film i kazalište, ali ne idem tako često.
Neizmjerno se divim umjetnicima.
Mislim da je umjetnost od velike važnosti u životu.
Naročito za ljude koji imaju neku vrstu problema.
Ne bih trebala razgovarati s vama o tim stvarima. Kližem po tankom ledu.
Probat ću naći neku muziku.
Je li ovo u redu?
Laku noć, gđo Vogler. Lijepo spavajte.
Prokletstvo!
Čudno je to. Radite što vas je volja, bez obzira na vaše godine.
I to bilo što.
Ja ću se udati za Karl-Henrika i imat ćemo djecu koju ću odgajati.
Sve je to odlučeno. Unutar mene je.
Nema predomišljanja.
To je osjećaj velike sigurnosti.
Onda, imam i posao koji volim i s kojim sam zadovoljna.
To je također dobro. Na neki drugi način.
Ali dobro je to... dobro je.
Dobro je.
Pitam se što zaista nije u redu s njom?
Elisabeth Vogler...
Elisabeth.
Da li želite da vam otvorim pismo, gđo Vogler?
Da pročitam?
Da vam pročitam?
"Draga Elisabeth: Pošto mi nije dozvoljeno da te vidim, pišem ti."
"Ako ne želiš pročitati moje pismo, možeš ga ignorirati."
"Ne mogu a da ne zatražim ovu vrstu kontakta s tobom"...
- "pošto me konstantno muči pitanje:"
"Da li sam ti nanio zlo na neki način? Da li sam te povrijedio ne znajući?"
"Da li je neki strašni nesporazum postao prepreka između nas?"
Da čitam dalje?
"Koliko se meni činilo, bili smo sretni u zadnje vrijeme. Nikada nismo bili..."
"...toliko bliski."
"Da li se sjećaš da si rekla: sada shvaćam značenje braka?"
"Naučila si me..." Ne vidim što ovdje piše.
"Naučila..." Sada mi je jasno...
"Predočila si mi da se moramo međusobno promatrati kao dvoje nemirne djece"...
- "koja su ispunjena dobrom voljom i najboljim namjerama."
"Ali vođ..."
Aha. "Ali vođena silama koje samo djelomično kontroliramo."
"Da li se sjećaš kada si sve to rekla?"
"Šetali smo se kroz šumu i ti si zastala uhvativši me oko struka..."
Bila je i fotografija, uz pismo.
To je fotografija vašeg sina. Ne znam da li da...
Da li je želite, gđo Vogler?
Izgleda tako simpatično.
Razmišljao sam, Elisabeth. Mislim da ne trebaš ostati u bolnici.
Mislim da je štetno. S obzirom na to da se ti ne želiš vratiti kući...
- ti i sestra Alma možete biti u mom ljetnikovcu kraj mora. Hm?
Zar ne misliš da razumijem? Beznadni san o postojanju.
Ne prividu, nego o postojanju.
Svijesnost u svakom trenutku. Budnost.
U isto vrijeme jaz između onoga što predstavljaš za druge i onoga što jesi.
Osjećaj vrtoglavice i konstantna želja da napokon budeš razotkrivena.
Da budeš razjašnjena, sasječena, možda čak i uništena.
Svaki glas je laž, svaka gesta neistina, svaki osmijeh grimasa.
Počiniti samoubojstvo? O, ne.
To je ružno. To se ne radi.
Ali zato možeš biti nepokretna, možeš utihnuti. Tada bar ne lažeš.
Možeš se povući u sebe, ograditi se.
Tada ne moraš glumiti, pokazivati lica niti lažno gestikulirati.
Misliš...
Ali, vidiš, stvarnost je krvoločna. Tvoje utočište nije nepromočivo.
Život prodire svuda.
Prisiljena si da reagiraš.
Nitko ne pita da li je realno ili nije, da li si iskrena ili lažna.
Samo u kazalištu to pitanje ima težinu. A i tamo jedva.
Ja te razumijem, Elisabeth. Razumijem da šutiš, da si nepokretna.
Da si taj nedostatak volje smjestila u fantastični sistem.
Razumijem i divim ti se.
Mislim da bi trebala glumiti tu ulogu dok god ona ne završi.
Dok ne prestane biti zanimljiva. Onda je možeš napustiti.
Baš kao što si, malo po malo, napuštala sve svoje ostale uloge.
Gđa Vogler i sestra Alma su se smjestile u doktorovoj kući krajem ljeta,
Boravak kraj mora je imao povoljan utjecaj na glumicu,
Apatija koja joj je u bolnici nanosila samo štetu zamijenjena je dugim šetnjama...
- pecanjem, kuhanjem, pisanjem pisama i drugim vrstama zabave,
Sestra Alma uživa u osami na selu i potpuno se posvetila brizi o svom pacijentu.
Zar ne znate da je glupo uspoređivati ruke?
Elisabeth? Mogu li vam pročitati nešto iz svoje knjige?
lli vam možda smetam? Piše:
"Sav nemir koji nosimo u sebi, frustrirajući snovi"...
- "nepojmljiva okrutnost, naš strah od izumiranja"...
- "i bolni uvid u zemaljsko stanje"...
- "su polako nagrizali našu nadu da postoji spas na onom svijetu."
"Vapaj naše vjere i sumnja uperena protiv tame i tišine"...
- "je jedan od najstrašnijih dokaza naše napuštenosti"...
- "i našeg uplašenog, neiskazanog znanja."
Da li mislite da je stvarno tako?
Ja ne vjerujem.
Promijeniti se... Najgore kod mene je to što sam tako lijena.
I onda me grize savjest. Karl-Henrik me proklinje zbog nedostatka ambicije.
On kaže da mjesečarim. Ja mislim da to nije fer.
Na ispitima sam bila najbolja u grupi. Ali on vjerojatno misli na nešto drugo.
Znate...
O, oprostite. Znate li o čemu ponekad razmišljam?
U bolnici, u kojoj sam polagala ispit, nalazi se dom za stare bolničarke.
One koje su oduvijek bile bolničarke, živjele su za svoj posao. Uvijek u uniformi.
Žive u svojim malim sobama. Zamislite da posvetite svoj život nečemu.
Mislim, vjerovati u nešto. Postići nešto.
Vjera u to da čovjekov život ima svrhu. Meni se takve stvari sviđaju.
Držati se neke stvari slijepo, bezrezervno. Mislim da bi trebalo.
Značiti nešto drugim ljudima. Zar se ne slažete sa mnom?
Svijesna sam da zvuči djetinjasto, ali ja u to vjerujem.
Gospode, kako pada kiša!
O, da. Bio je oženjen. Bili smo u vezi pet godina.
A onda se on umorio, naravno.
Ja sam bila jako zaljubljena, to je sigurno. On mi je bio prvi.
Svega se sjećam kao dugotrajnog mučenja.
Dugih perioda bola i onda kratkih momenata kada...
iz moje perspektive gledano, zbog vas sam počela pušiti. On je puno pušio.
Kada sam kasnije razmišljala o tome, stvarno je banalno. Pravi Ijubavni roman.
Na neki čudan način nikada nije izgledalo stvarno.
Ne znam kako to da opišem. Ja, barem, nikada nisam bila stvarna za njega.
Moja bol je bila stvarna, to je sigurno.
Nekako, kao da je bio dio svega, na neki ružan način.
Kao da je tako trebalo biti.
Čak i ono što smo govorili jedno drugom...
Puno mi je Ijudi reklo da znam saslušati. Smiješno, zar ne?
Nitko se nikada nije potrudio saslušati mene. Tako kao vi sada. Vi slušate.
Mislim da ste vi prva osoba koja me saslušala.
Sigurno nije ni malo zanimljivo. Mogli biste, umjesto toga, pročitati dobru knjigu.
Bože, samo pričam. Ne iritira vas?
Tako je lijepo pričati. Tako lijepo i toplo.
Osjećam kako se nikada u životu nisam tako osjećala.
Oduvijek sam željela sestru. A imam samo gomilu braće. Sedmoricu.
Čudno, zar ne? Onda sam došla ja. Cijelog života sam bila okružena dečkima.
Sviđaju mi se. To vam je sigurno poznato s obzirom na to da ste bili glumica.
Meni se zaista sviđa Karl-Henrik. Ali, znate, samo jednom se voli.
Vjerna sam mu. U mom poslu ima prilika, to je sigurno.
Karl-Henrik i ja smo iznajmili kolibu kraj mora.
Bio je lipanj, bili smo potpuno sami.
Jednoga dana, kada je Karl-Henrik otišao u grad, ja sam otišla na plažu.
Bilo je zaista lijepo i toplo.
Još jedna djevojka je bila tamo. Živjela je na obližnjem otoku...
- ali je došla zato što je naša plaža bila okrenuta prema jugu i puno ugodnija.
I tako smo ležale, jedna kraj druge potpuno nage i sunčale se.
Malo smo spavale i, probudivši se, namazale se uljem.
Imale smo one šešire na glavama, znate, one jeftine slamnate šešire.
Ja sam oko svog šešira imala plavu traku.
Ležala sam, gledajući ispod šešira...
- Promatrajući pejzaž, more i sunce.
Bila sam zadivljena.
Iznenada sam ugledala dvije prilike koje su se pojavile na stijenama iznad nas.
Povremeno su se pojavljivale i nestajale.
"Neka dva dečka nas promatraju", rekla sam joj. Zvala se Katarina.
"Pa, pusti ih da gledaju", rekla je, i okrenula se na leđa.
Bio je to tako čudan osjećaj.
Željela sam otrčati i obući svoj kostim, ali sam samo nepomično ležala...
Na trbuhu, sa stražnjicom u zraku, nimalo posramljena, potpuno smirena.
Sve vrijeme Katarina je bila pored mene sa svojim grudima i velikim butinama.
Samo je ležala smijuljeći se malo, kao za sebe.
Onda sam vidjela da su dečki prišli. Samo su stajali gledajući nas.
Vidjela sam da su jako mladi.
Tada nam je jedan od njih, onaj hrabriji...
- prišao i smjestio se pored Katarine.
Pretvarao se da ga zanima njegovo stopalo i sjedio čeprkajući između palčeva.
Osjećala sam se jako čudno.
Iznenada je Katarina rekla:
"Zar nećeš doći ovamo?"
Zatim ga je uhvatila za ruku i pomogla mu da skine traperice i košulju.
Odjednom se našao iznad nje i ona mu je pomogla da uđe držeći mu stražnjicu.
Drugi dečko je samo sjedio na padini i gledao.
Čula sam Katarinu kako mu nešto šapće i smije se.
Njegovo lice je bilo tik do mene.
Svo crveno i otečeno.
Onda sam se okrenula i rekla: "Zar nećeš doći i do mene?"
Katarina reče: "Idi sada kod nje". Izašavši iz nje...
...našao se nada mnom, u potpunosti ukrućen. Uhvatio me za grudi.
Gospode, kako je boljelo...
Nekako sam bila potpuno spremna, i svršila sam odmah. Možete li to razumjeti?
Htjela sam mu samo reći: "Pazi da ne ostanem trudna"...
- kada je svršio. Osjetila sam...
Osjetila sam, kao nikada do sada, kako je ispustio svoje sjeme u mene.
Zgrabio me za ramena i izvio se. Doživljavala sam vrhunac ponovno i ponovno.
Katarina je ležala na boku promatrajući i držeći ga od natrag.
Kada je svršio, zagrlila ga je i svršila i sama koristeći njegovu ruku.
Kada je doživjela vrhunac, bila je jako glasna.
Tada smo se nas troje počeli smijati.
Pozvali smo onog dečka što je sjedio na padini. Zvao se Peter.
Sišao je sav zbunjen, izgledajući sleđeno na suncu.
Katarina mu je otkopčala hlače i počela se igrati s njim.
Kada je svršio, uzela ga je u usta.
Sagnuo se i počeo joj ljubiti leđa.
Okrenula se, uzela njegovu glavu objema rukama i ponudila mu svoje grudi.
Drugi dečko se toliko uzbudio da smo počeli ponovno.
Bilo je lijepo kao i prvi put.
Onda smo plivali i rastali se. Kada sam se vratila, Karl-Henrik je već stigao.
Večerali smo zajedno i pili crveno vino koje je imao sa sobom.
Poslije toga smo spavali.
Nikada nije bilo tako dobro, ni prije ni poslije. Možete li razumjeti?
Onda sam zatrudnila, naravno.
Karl-Henrik je studirao medicinu, i odveo me kod nekog prijatelja koji je izvršio abortus.
Oboje smo bili sretni. Nismo željeli djecu.
Barem ne tada.
Nema smisla. Ništa se ne uklapa.
Počne vas gristi savjest zbog nebitnih stvari. Razumijete?
Što se događa s onim u što vjerujete? Zar to nije neizbježno?
Možete li biti jedna te ista osoba u isto vrijeme?
Mislim, jesam li bila dvoje...? Bože, baš sam blesava...
Nemam ni jedan jedini razlog da sada plačem.
Samo malo, htjela bih naći maramice.
Skoro je jutro... i još uvijek pada kiša.
Zamislite, pričala sam sve vrijeme. Ja sam pričala, a vi ste me slušali.
Sigurno vam je bilo dosadno. Zašto bi vas zanimao moj život?
Svi bi trebali biti kao vi.
Znate li o čemu sam razmišIjala nakon što sam pogledala vaš film te noći?
Kada sam stigla kući, pogledala sam se u ogledalo i pomislila: mi smo slične.
Nemojte me pogrešno shvatiti, vi ste daleko ljepši, ali smo na neki način slične.
Mislim da bih mogla postati kao vi. Kada bih se zaista potrudila.
Mislim iznutra.
Vi biste sa lakoćom postali kao ja.
Usprkos tome što bi vam duša bila prevelika. Izvirivala bi svuda!
Trebali biste otići na spavanje. U suprotnom ćete zaspati za stolom.
Ne, ja moram ići na spavanje. Inače ću zaspati za stolom.
To bi bilo poprilično nezgodno.
Laku noć.
Čujte, Elisabeth...
Jeste li mi se obratili sinoć?
Jeste li, sinoć, bili u mojoj sobi?
Da li da uzmem i vašu poštu?
Mogu li probati?
Doviđenja.
Dragi moj: zauvijek bih željela živjeti ovako. Ova tišina, odsječenost...
- osjećaj da se razorena duša konačno počinje oporavljati.
Alma mi ugađa na najdirljiviji način.
Mislim, usput, da zaista uživa, i da sam ostavila jak utisak na nju...
- da me voli na neki nesvijestan i dražestan način. Zanimljivo je promatrati je.
Ponekad oplakuje grijehe iz prošlosti...
- orgije s potpuno nepoznatim dečkom, nakon čega je uslijedio abortus.
Žali se što njeno poimanje života nije u skladu s njenim postupcima.
Vidim da čitate neki komad! To je dobar znak, obavijestit ću doktora.
Zar ne mislite da bi se trebali vratiti uskoro? Počinje mi nedostajati grad.
Vama ne?
Da li biste me željeli učiniti zaista sretnom?
Znam da je to za vas žrtva, ali mi je vaša pomoć zaista potrebna.
Nije to ništa strašno. Ali željela bih da mi se obratite.
Ne mora biti ništa posebno. Bilo što, što ćemo večerati...
- ili što mislite o tome da li je voda hladna nakon oluje. Da li je prehladno za plivanje?
Trebamo razgovarati samo nekoliko minuta. Jednu minutu.
Možete i čitati iz knjige. Samo izgovorite nekoliko riječi.
Moram pokušati ostati smirena. Ako se ne oglasite, to je vaš problem.
A sada, morate mi se obratiti.
Draga ženo, zar ne možete ni jednu jedinu riječ izgovoriti?
Znala sam da nećete htjeti. Ne možete znati kako se osjećam.
Uvijek sam mislila da veliki umjetnici istinski suosjećaju s Ijudima.
Da njihovo stvaralaštvo proizilazi iz suosjećanja i potrebe da pomognu.
Baš glupo od mene.
Iskoristili ste me. Sada, kada vam nisam više potrebna, jednostavno me odbacujete.
Da, svijesna sam kako to zvuči, kako pogrešno zvuči!
Iskoristili ste me, a sada me odbacujete. Svaku riječ!
I ove naočale!
Zaista ste me povrijedili. Smijali ste mi se iza leđa.
Pročitala sam pismo koje ste poslali doktoru.
Sjetite se samo, nije bilo zatvoreno! Pročitala sam ga detaljno!
Vi ste me naveli da pričam. Vi ste me naveli da vam ispričam ono što nikome nisam rekla.
A vi ste sve prenijeli dalje. Kakvo proučavanje, ha? Niste...
Sada ćete progovoriti! Ako imate išta za reći, bolje bi vam bilo...
Ne, prestanite!
Zaista ste se uplašili, je li?
U jednom trenutku ste bili zaista uplašeni, zar ne?
Istinski strah od smrti, ha? Alma je poludjela, pomislili ste.
Kakva ste vi osoba, ustvari?
lli razmišIjate: Moram zapamtiti ovo lice.
Taj ton, taj izraz. Ja ću vam dati nešto što nećete zaboraviti!
Smiješno vam je, zar ne?
Za mene to nije tako jednostavno. A ni tako smiješno.
Ali vi ćete se uvijek imati čemu smijati.
Zar mora biti ovako?
Da li je zaista važno govoriti istinu, ne lagati...
- govoriti svojim prirodnim glasom?
Da li netko uopće može živjeti a da ne govori slobodno?
Da laže, izbjegava istinu.
Zar nije bolje dozvoliti sebi da budeš lijen i nemaran, neiskren?
Možda čovjek postane bolji ako dozvoli sebi da bude ono što je.
Ne, ne razumijete. Vi ne shvaćate o čemu govorim.
Nemoguće je doprijeti do vas.
Kažu da ste psihički zdravi, ali vaša poremećenost je najgora.
Vi se ponašate zdravo. Radite to tako dobro da vam svi vjeruju.
Svi, osim mene, zato što ja znam koliko ste pokvareni.
Što ja to radim?
Elisabeth! Elisabeth, oprostite mi.
Ponijela sam se kao idiot, ne znam što me nagnalo.
Ovdje sam da bih vam pomogla. A onda sam našla to odvratno pismo.
Bila sam toliko razočarana. Tražili ste da vam ispričam nešto o sebi.
Bilo je lijepo od vas, izgledali ste puni razumijevanja, dosta sam popila...
Bilo je lijepo pričati o svemu tome.
Također mi je laskalo saznanje da je veliku glumicu zanimala moja priča.
Nekako sam mislila, da bi bilo lijepo kada bi vam koristila.
A ustvari je grozno, zar ne? Čisti egzibicionizam.
Elisabeth, željela bih da mi oprostite.
Jako mi se sviđate, tako mi puno značite.
Puno sam naučila od vas. Ne bih željela da se raziđemo kao neprijatelji.
Vi mi ne želite oprostiti. Prepuni ste gorčine!
Nećete se poniziti zato što ne morate!
Ja neću, neću...!
Ne razgovaramo... ne slušamo... shvaćamo...
- Elisabeth? - Što bi značilo... omogućiti...
Dok spavate, lice vam se opusti.
Usta vam oteknu i poružne.
Imate gadnu boru na čelu.
Mirišete na san i suze.
Mogu vidjeti kako vam pulsira žila na vratu.
Imate ožiljak koji inače pokrivate šminkom.
Elisabeth!
Opet vas doziva.
Idem vidjeti što hoće od nas.
Ovdje, duboko u našoj osami.
Elisabeth?
Elisabeth? Oprostite što sam vas uplašio.
- Ja nisam Elisabeth. - Nemam nikakvih zahtijeva.
Nisam vas želio uznemiravati. Zar ne mislite da razumijem?
Doktor mi je objasnio dosta stvari.
Ali najteže je sve to pojasniti malom dječaku. Dajem sve od sebe.
Ima stvari koje leže puno dublje, koje je teško primijetiti.
Volite nekoga, ili točnije, kažete da volite nekoga, to je...
To je razumljivo. Toliko koliko riječi dozvoljavaju.
Gospodine Vogler, ja nisam vaša supruga.
I vi ste također voljeni. Stvorite neku vezu.
To daje sigurnost. Vidite, mogućnost opstanka, zar ne?
Kako da kažem sve o čemu sam razmišljao, a da ne izgubim nit, da vam ne počnem dosađivati?
Volim te isto kao i prije.
Nemoj biti nervozan, dragi moj. Imamo jedno drugo.
Imamo vjeru, poznajemo misli jedno drugom.
Volimo se. To je istina, zar ne?
Najbitniji je trud, ne rezultat. Nije li tako?
Promatrati se međusobno kao djeca. Izmučena, bespomoćna, usamljena djeca.
- Elisabeth. - Reci dječaku da ću uskoro doći.
Mama je bolesna, ali joj nedostaje njezin mali dječak.
Sjeti se da mu kupiš poklon. Od mame, ne zaboravi.
Znaš da prema tebi osjećam veliku nježnost.
Teško je nositi se s tim.
Ne znam što da radim sa svojom nježnošću.
Živim od tvoje.
Elisabeth, voliš li kada si sa mnom? Da li ti je lijepo?
- Izvanredan si Ijubavnik. Znaš već. - Ljubavi...
Umrtvi me... odbaci me!
Ne, ne mogu, ne mogu više podnijeti!
Ostavi me na miru! Tako je sramotno, sve je sramotno!
Ostavi me na miru! Ja sam hladna, pokvarena i indiferentna!
Sve su to samo laži i imitacije, sve!
Elisabeth, što imate tu?
Što krijete ispod ruke? Da vidim!
To je fotografija vašeg dečkića. Ona koju ste poderali.
Moramo razgovarati o tome.
Pričajte mi o tome, Elisabeth.
U redu, onda ću ja.
Dogodilo se jedne večeri na zabavi, nije li tako? Bilo je već kasno i poprilično uzburkano.
Negdje pred jutro, netko iz grupe je rekao:
"Elisabeth, ti si praktički obdarena svime, kao žena i kao umjetnica."
"Ali ti nedostaje majčinstvo."
Nasmijala si se, misleći da zvuči blesavo.
A nakon određenog vremena, primijetili ste da razmišIjate o onome što je rekao.
Sve više i više ste bili zabrinuti. Dozvolili ste sebi da zatrudnite.
Željeli ste biti majka.
Kada ste shvatili da je to nepromijenjivo, uplašili ste se.
Uplašeni odgovornosti, sputanosti, napuštanja kazališta.
Uplašeni bolom, smrću, oticanjem tijela.
Ali odigrali ste ulogu. Ulogu sretne, mlade, buduće majke.
Svi su govorili: "Zar nije divna? Nikada nije bila toliko lijepa."
Umeđuvremenu, vi ste pokušali izazvati pobačaj nekoliko puta.
Nije vam uspjelo.
Kada ste uvidjeli da povratka nema, počeli ste mrziti bebu.
Priželjkivali ste da se rodi mrtva.
Željeli ste da beba umre.
Željeli ste mrtvu bebu.
Porođaj je bio kompliciran i dug.
Agonija je trajala danima. Konačno, beba se, uz pomoć forcepsa, rodila.
Pogledali ste sa gađenjem i strahom u bebu koja je plakala i prošaputali:
"Zar ne možeš umrijeti uskoro? Zar ne možeš umrijeti?"
Ali preživio je.
Dječak je danonoćno plakao.
A vi ste ga mrzili. Bili ste uplašeni, obuzeti grižnjom savjesti.
Dječaka su, konačno, zbrinuli rođaci i dadilja.
Mogli ste ustati sa bolesničke postelje i vratite se kazalištu.
Ali tu nije bio kraj patnji.
Dječaka je obuzela ogromna, nepojmljiva Ijubav prema majci.
Pokušali ste se obraniti. Branili ste se, u očaju.
Osjećate da ne možete uzvratiti. Pokušavate, pokušavate...
Ali jedino što vas povezuje su kruti i neugodni susreti.
Ne možete vi to. Vi ste hladni i nezainteresirani.
On vas promatra. Voli vas i tako je nježan.
A vi ga želite udariti zato što vas ne ostavlja na miru.
Mislite da je odvratan sa svojim debelim ustima i ružnim tijelom.
Sa svojim vlažnim i molećivim očima. On je odvratan, a vi uplašeni.
Što to krijete ispod ruke? Da vidim.
To je fotografija vašeg dečkića. Ona koju ste poderali.
Moramo porazgovarati o tome.
Pričajte mi o tome, Elisabeth.
Onda ću ja.
Dogodilo se jedne večeri, na zabavi, nije li tako?
Bilo je već kasno i prilično uzburkano.
Negdje pred jutro, netko iz grupe je rekao:
"Elisabeth, ti si praktički obdarena svime, kao žena i kao umjetnica."
"Ali ti nedostaje majčinstvo."
Nasmijali ste se zato što ste mislili da zvuči blesavo.
Ali nakon nekog vremena, primijetili ste da razmišIjate o tome što vam je rekao.
Sve više i više ste brinuli. Dozvolili ste sebi da zatrudnite.
Željeli ste biti majka.
Kada ste shvatili da je to nepromijenjivo, uplašili ste se.
Uplašili ste se odgovornosti, vezivanja, napuštanja kazališta.
Uplašeni bola, umiranja, oticanja tijela.
Ali ste igrali ulogu. Ulogu sretne, mlade, buduće majke.
Svi su govorili: "Zar nije divna? Nikada nije bila toliko lijepa."
Za to vrijeme, vi ste pokušali izazvati pobačaj nekoliko puta.
Niste uspjeli.
Kada ste uvidjeli da je nepovratno...
...počeli ste mrziti bebu.
I priželjkivali ste da se rodi mrtva.
Željeli ste da beba umre.
Željeli ste mrtvu bebu.
Porođaj je bio kompliciran i dug.
Agonija je trajala danima. Konačno, beba se, uz pomoć forcepsa, rodila.
Gledali ste s gađenjem i strahom u svoju uplakanu bebu i prošaputali:
"Zar ne možeš umrijeti uskoro? Zar ne možeš umrijeti?"
Dječak je danonoćno plakao. A vi ste ga mrzili.
Bili ste uplašeni, obuzeti grižnjom savjesti.
Konačno, dječaka su zbrinuli rodbina i dadilja.
Vi ste se mogli podići sa bolesničke postelje i vratiti se kazalištu.
Ali patnji nije bio kraj.
Dječak je bio obuzet ogromnom, nepojmljivom Ijubavlju prema majci.
Branite se u očajanju. Osjećate da ne možete uzvratiti.
Pokušavate i pokušavate...
Ali između vas su samo kruti i neugodni susreti.
Ne možete vi to. Vi ste hladni i nezainteresirani.
On vas promatra. Voli vas i tako je nježan.
Želite ga udariti zato što vas ne ostavlja na miru.
Mislite da je odvratan, s tim debelim ustima i ružnim tijelom.
Vlažnim i molećivim očima. On je odvratan, a vi uplašeni.
Ne!
Ja nisam kao vi. Ne osjećam se kao vi.
Ja sam sestra Alma, ovdje sam samo da bih vam pomogla.
Ja nisam Elisabeth Vogler. Vi ste Elisabeth Vogler.
Željela bih...
Voljeti...
Nisam...
Dosta sam naučila.
Vidjet ćemo koliko ću izdržati.
Nikada neću postati kao vi, nikada. Sve vrijeme se mijenjam.
Možete raditi što hoćete, ali nećete doprijeti do mene.
Priča ne pomaže. Presijecite onda.
Možda nekako drugačije. Ali ne sada, ne. Ne, ne.
Upozoravajuće, izvan vremena. Nepredvidivo.
Tada kada se trebalo dogoditi, nije se dogodilo, dakle, neuspjeh.
Vidite gdje ste sada. Znači, na meni je.
Ne prema unutra, ne... znači uzmi i posavjetuj druge...
Neutješne, možda...
Uzmi, da... ali tko je najbliži...?
Koga...? Ne, ne, ne...
Nas, vas, mene, ja...
Puno riječi i takva vrtoglavica... Nepojmljiva bol. Odbačenost...
Pokušajte me saslušati, sada. Ponavljajte za mnom.
Ništa...
Ništa. Ne, ništa...
Ništa.
Tako je. Dobro je. Tako možda i treba biti.